På nätet diskuterar man idag det faktum att Politiskt inkorrekt stänger för gott. Jag har svårt att se det som en förlust. Oavsett vad som skrivits i den har det alltid kantrat över i propagandaspråket och tyngts av en tjatig och entonig evighetsmaskin som dygnet runt malt samma ämnen, utifrån samma infallsvinklar.
Själv föredrar jag de personliga bloggarna, de som en eller två personer gör därför att de har ett behov som ligger bortom det partipolitiska eller det skenbart ideella. Snaphanen är en sådan, och den har ett ben i det danska och ett i det svenska, kanske beroende på att en av dess två redaktörer sedan länge är förankrad både i Skåne och Småland, vid sidan av det hemtama Köpenhamn. Men Snaphanen kan också utan att förfäras berätta om en (både svunnen och saknad) värld med helt andra ideal än dagens snöpta, islamistiska, som framför allt tycks sträva efter att hindra eller begränsa kvinnors frihet, både med klädedräkter och religiösa påbud. Det frihetliga förmedlas inte sällan i bilder av dagens nordiska verklighet. En av flera viktiga faktorer som gör att jag gärna läser Snaphanen, är att den står emot den gängse europeiska anti-judiska hetsen, och att den ser sambandet mellan antisemitism, muslimsk fundamentalism och ryggmärgsreflexer på vänstersidan (som t.ex. gör det möjligt för svensk och dansk vänster att manifestera tillsammans med Hamas), liksom den urbota dumma extremhögerns malande om "judiska konspirationer". Snaphanen visar att en frihetlig attityd idag måste argumentera mot alla dessa inriktningar.
Att jag är kritisk mot enskilda poster hos Snaphanen är inte heller något problem. Tvärtom betraktar jag den som en motvikt, eftersom jag lever i ett svenskt mediaklimat där den vulgära och populistiska hetsen mot Danmark är helt dominerande. Att jag för mer än ett år sedan avslutade allt arbete i svensk press hade inte så lite med just det att göra.
Jag försöker själv i min blogg skriva om det som anses mindre lämpat, men jag skulle aldrig komma på tanken att låta mina ord tjäna någons intressen. Att vara fri i sitt skrivande är framför allt att låta den egna kunskapstörsten och de egna bildningsidealen prägla texterna. Det är min ambition oavsett om jag skriver om ökenreligioner eller litteratur. Var det något jag lärde mig av åren i den portugisiska fado-musikens trånga gränder, så var det att förena öppenheten utåt med ett värnande av den egna identiteten och kulturen. Inte antingen-eller utan både-och.
Å andra sidan läser jag allra helst Times Literary Supplement. Måndagar kommer den med posten från London. Om den inte gör det så ägnar jag måndagen åt en bok jag kanske påbörjat den gångna helgen. Just nu läser jag en fransk tegelsten om kommunismens ideologi. Sådan kunskap hämtar man inte i propagandan.
Foto: Astrid Nydahl. (Klicka på bilden, så ser du också de tunna spindelvävstrådarna).
3 kommentarer:
Thomas.
Jag kommer att sakna PI som man saknar en motbalans på en våg när handlaren kör med tummen i stället.
Visst, en tung svart klump är vad den är men viktangivelsen blir bättre trots allt.
Nå.
Hur har vår starke man i Malmö behandlats av tummen-på-vågen-medierna och rörelsen på sistone då?
Ett rimligt förslag från Reepalu om utvisning av grova brottslingar trots interims-medborgarskap bemöts med frågor om SD, att det luktar SD.
Stammande försäkrar då Ilmar att han vill öka invandringen och dela ut medborgarskapet som McDonalds ger barnen plastleksaker.
Utmärkt. Helnassen har reformerats till en med tvekan godkänd tolerant medborgare upphöjd över den obligatoriska misstänksamheten att vara en vanlig strukturell rasist.
Slutet gott.
Anonyme Hubert
Jag håller med dig om det som hände Reepalu. Han behandlas som något katten släpat in, bara för att han ovanligtvis säger något vettigt och viktigt. Å andra sidan är socialdemokration nu så långt ute och seglar att man knappast kan tro att de lyckas ta sig till hamnen igen.
Instämmer.
Kanske ett skeppsbrott vore att önska för Skutan.
Med Juholt vid rorskulten kommer man att navigera utan karta, kompass och utkik.
Det kommer att bli farsartat.
Jag har aldrig accepterat S arbetsmarknadspolitik eftersom jag tror att den är hindret för invandringen till landet att fungera.
Emellertid måste man erkänna att Ingvar Carlsson var av ett helt annat stuk och kurage än någonsin efterträdarna.
Kanske att den mannen faktiskt älskade nationen mer än partiet, kanske han även känner sympati för svensk kultur varhelst den gömmer sig i det politiska landskapet?
Anonyme Hubert
Skicka en kommentar